Jeg tog til San Francisco, fordi jeg længe ikke havde kunnet arbejde.
Jeg havde været overbevist om, at det at skrive var ligegyldigt -
- at verden, som jeg forstod den, ikke længere fandtes.
Det var første gang, jeg havde forholdt mig -
- til tegnene på atomisering.
Beviset på, at ting går i opløsning.
Hvis jeg skulle arbejde igen, var det nødvendigt, -
- at jeg accepterede uorden.
Når der så ofte optræder slanger -
- i dine nyere bøger, er det så et ubevidst -
- billede på din opvækst?
Det tror jeg, det er, ja.
Men der optrådte slanger i mine nyere bøger, fordi de...
Jeg har altid tænkt på dem. Man måtte undgå dem.
Har du slanger?
- Har du slanger? - Nej.
Jeg er ikke glad for dem.
Hvad gør du så, når du bor på landet?
Jeg dræber dem med en rive.
Dræber man en slange, så har man en slange.
Ja, det er rigtigt.
Min første notesbog var en Big 5, som min mor gav mig, -
- og hun bad mig lade være med at brokke mig -
- og i stedet nedfælde mine tanker.
Den første tekst handler om en kvinde, der tror, -
- hun er ved at fryse ihjel -
- men da solen står op, ser hun, at hun befinder sig i Sahara, -
- hvor hun dør inden middag.
Jeg aner ikke, hvordan en pige på fem år -
- kom på en så stærkt ironisk og eksotisk historie.
Den vidner om en forkærlighed for det ekstreme, -
- som har fulgt mig ind i voksenlivet.
Min tante Joan voksede op med historier om Donnerfamilien.
Hendes familie rejste faktisk sammen med dem.
De drog hver til sit, da familien Donner ville tage en ukendt smutvej.
Hendes familie fulgte i stedet det kort, de havde med, -
- som ledte dem sikkert til den yderste grænse -
- Californien.
"Jeg blev født i Sacramento og har boet i Californien det meste af livet."
Jeg lærte at svømme i Sacramentofloden, inden der kom dæmninger.
Jeg lærte at køre på floddigerne.
Alligevel har Californien altid været uudgrundelig for mig, -
- et udmattende mysterium -
"- som den har været det for mange herfra."
Min familie var kommet til Sacramento i det 19. århundrede.
Det var et uudforsket område.
Det var den yderste grænse.
Tror du ikke, mennesker formes af det landskab, de vokser op i?
Det har formet mine tanker, mine handlinger og den, jeg er.
Da vi engang var sneet inde, -
- gav min mor mig flere eksemplarer af Vogue -
- og viste mig en meddelelse -
- om en konkurrence, Vogue afholdt for studerende, Prix de Paris.
Førstepræmien var et job i Paris eller New York.
"Det kan du vinde," sagde min mor. "Du kan vinde -
- og komme til at bo i Paris eller New York.
"Du kan helt sikkert vinde."
Jeg vandt, det sidste år jeg læste.
Jeg blev tilbudt arbejde på Vogue.
Jeg tog jobbet og flyttede til New York.
Det var selvsagt meget spændende.
Jeg var 20 år, da jeg kom til New York.
Det var sommer, og den varme luft lugtede af meldug, -
- og et instinkt, -
- der var blevet skabt af alle de film, jeg havde set, -
- alle de sange, jeg havde hørt, -
- og alle de historier, jeg havde læst, -
- fortalte mig, at alt nu var forandret.
Og det var det.
Da hun var her for længe siden, -
- var det på et tidspunkt, hvor man,
hvis man var redaktør, gik med hat og handsker.
CHEFREDAKTØR
Hvis man bare var assistent, gjorde man det ikke.
Det var en meget...
Man blev tiltalt frøken eller fru. Det var en helt anden tid.
Det var spændende, fordi Vogue var det førende modeblad.
Man skulle lære at...
...skrive ironisk...
KOLLEGA
...eller humoristisk. Man skulle skrive på en måde, som fangede læseren.
Man havde kun ganske lidt plads.
Man kunne ikke tillade sig den luksus at skrive og skrive.
De lod sig dupere lidt af nogle af redaktørerne.
Allene Talmey, som Joan selvfølgelig kendte, -
- kunne være skræmmende.
Hun havde en stor akvamarinring.
Hun var meget voldsom,
når hun stregede ting ud og mumlede:
"Handlingsverber."
SELVRESPEKT AF JOAN DIDION
Og alle, der holdt hende ud -
- lærte at skrive.
Min første artikel var "Selvrespekt, dens kilde, dens styrke."
De havde bestilt en artikel...
"Selvrespekt, dens kilde, dens styrke." Den var på forsiden.
Og skribenten dukkede ikke op. Der kom ingen artikel.
Så jeg skrev den.
Folk med selvrespekt udviser en vis hårdhed, -
- en form for moralsk mod.
De udviser det, man engang kaldte "karakter" -
- som nok på det abstrakte plan accepteres, -
- men som sommetider må vige for andre mere fremkommelige værdier.
"Karakter," villigheden til at tage ansvar for ens eget liv, -
- er kilden til selvrespekt.
Uanset, hvor længe vi udsætter det, kommer vi til at ligge alene -
- i den umagelige seng, som vi selv reder.
Om vi sover i den eller ej, afhænger af, -
- om vi respekterer os selv.
Det lyder usædvanligt, at Vogue udgav sådan en tekst.
Var det det?
Det var nok -
- lidt usædvanligt, ja.
Der var artikler om at lægge sminke eller sådan noget, -
- men de her var noget andet.
Det var personlige artikler.
SIMPLICITET
Jeg begyndte at skrive en roman, da jeg kom til New York.
Det... gjorde man bare.
Man afsluttede sin uddannelse, og så skulle man skrive.
Så jeg arbejdede på Vogue om dagen og kom hjem -
- spiste aftensmad og gik så i gang.
Jeg var ikke helt klar over, hvordan man gjorde.
Så jeg skrev bare dele af den.
Og så hængte jeg de dele op på væggen i min lejlighed.
Der var ti, der læste den.
Der blev vist solgt 11 eksemplarer.
Det første, jeg læste, -
- var nok hendes første roman, Run River.
Det er ikke hendes bedste, men det var hendes første, og den...
JIM DIDION JOANS BROR
Den handlede om mennesker, vi kendte.
Den foregik i Sacramento.
Så jeg har altid været glad for den.
"Her var historien om min far."
En gennemtrængende tristesse farvede selv de tidspunkter, -
- hvor han lod til at more sig.
Når der var fest i vores hjem, og han sad ved klaveret, -
- havde han altid et glas bourbon ved hånden.
Han udsendte spændinger så voldsomme, -
"- at jeg blev nødt til at rende ind på mit værelse og lukke døren."
Min far led af dyb depression.
Det vidste jeg ikke dengang. Jeg troede -
- hans opførsel var helt normal.
"Vi tog i biografen tre eller fire gange om ugen."
Det var der, jeg første gang så John Wayne.
Han fortalte en pige, han havde bygget et hus til hende -
- ved flodens bugtning, der, hvor balsampoplerne gror.
Dybt inde i mit hjerte, hvor den kunstige regn konstant falder -
- venter jeg stadig på at høre det.
Jeg voksede ikke op og blev som en heltinde i en western.
De mænd, jeg har kendt, har haft mange dyder -
- og har ladet mig bo steder, jeg er kommet til at holde af, -
- men de var ikke John Wayne.
"De har aldrig taget mig med hen til flodens bugtning, hvor poplerne gror."
Han er en beskytter.
Du giftede dig med en.
Ja.
Men...
Han er også et brushoved.
- Hurtig på aftrækkeren. - Ja.
Jeg mødte John Gregory Dunne på TIME.
Vi sad i bygningen en sen aften
og havde for mange drikkevarer.
FORFATTER
Folk havde affærer på kryds og tværs.
Men man gik stille med dørene.
John sladrede meget -
- og kom altid ind på mit kontor -
- holdt hånden op og sagde:
"Du tror, det er løgn."
Jeg gjorde ham til en karakter i en roman om et nyhedsmagasin.
I stedet for at benægte ligheder skrev jeg i starten af bogen:
"Karakteren Andy Wolferman er baseret på John Gregory Dunne, -
- her dog forskønnet."
Senere sagde han:
"Calvin, jeg tænkte på, hvad...
Hvorfor var jeg jøde i bogen?"
Og jeg svarede: "Det er forskønnelsen, John.
Du ønsker ikke at være en rig irer resten af livet."
Når irske katolikker assimileres, mister de noget.
De mister det, der gør dem unikke.
De har en meget dyster humoristisk sans.
Noget i denne stil: "En mand kysser Blarney Stone, -
- falder og får kraniebrud." Det får irere til at grine.
Det er fortællekunst. Og irerne er dygtige historiefortællere.
Da Joans familie krydsede grænsen, -
- ankom hendes bedstefar til Ellis Island som 11-årig -
- uden nogen form for uddannelse.
Det var hans kærlighed til fortællekunst, der inspirerede John.
Han tilbød børnene 25 cent, det var mange penge -
- hvis de reciterede Shakespeare.
John skrev 13 bøger, både fiktion og faglitteratur.
Hans storebror og min far, Dominick Dunne, -
- blev også journalist og forfatter.
Jeg gik på Hartford og forelskede mig i hans familie -
- og ville giftes med ham -
- og det blev jeg.
Jeg kender ikke til forelskelse.
Det er ikke en del -
- af min verden.
Men jeg kan huske, at jeg havde en klar følelse af, det skulle fortsætte.
Jeg nød at være et par.
Jeg nød, at jeg havde en.
Det skulle være en forfatter, -
- for andre ville ikke have haft tålmodighed nok.
I foråret, efter vi var blevet gift, -
- blev Joan og jeg frygtelig fulde til en fest.
Næsten morgen -
- spiste vi morgenmad...
På Madison Avenue.
På en café.
Joan begyndte at græde under morgenmaden.
Jeg skulle på arbejde.
Jeg ringede til hende: "Er det i orden, at jeg siger op?"
Og hun sagde: "Ja."
Jeg sagde: "Vi finder ud af noget."
Og så gik jeg ind og sagde op.
Punktum finale. Slut.
Begyndelser er nemme, og afslutninger er sværere.
Jeg husker med en tydelighed, der får -
- nerverne i min nakke til at trække sig sammen, -
- hvornår New York begyndte. .
Men jeg kan ikke sige, hvornår den sluttede.
Jeg ved blot, at det var meget slemt, da jeg var 28 år.
Alt det, jeg blev fortalt, havde jeg hørt før.
Jeg lyttede ikke længere.
Jeg sårede folk, jeg holdt af -
- og fornærmede andre.
Jeg græd så meget, at jeg ikke længere bemærkede det.
I elevatorer, i taxier og på vaskerier.
Det var det år, mit 28., jeg begyndte at forstå lærdommen i historien, -
- som var, at det faktisk er muligt at blive for længe i forlystelsesparken.
Vi valgte at flytte til Californien i seks måneder.
Jeg satte en annonce i L.A. Times.
"Forfatter og kone søger hus."
HUS SØGES
Og forfatteren og konen -
- søgte et hus i Los Angeles' vestlige del.
Vi ville betale -
- cirka 300 dollars. Det var til grin.
Vi fandt omsider et hus. Din mor tog ud for at se det.
Huset i Portuguese Bend.
31. MAJ 1965
Kun din mor kunne finde på at køre 100 kilometer for at gøre det.
Vi var vilde med området.
Huset lå på en skrænt med udsigt over Stillehavet.
Joan udpegede hvaler, der migrerede.
Og John tog min søster, Dominique, -
- min bror, Alex, og mig med ned til tidevandspytterne, -
- hvor vi fangede små krabber.
Der var en grotte, og vi svømmede.
Man skulle i vandet på et bestemt tidspunkt -
- og komme om bag... brændingen.
"Tidspunktet var afgørende."
Man skulle være i vandet, når tidevandet skiftede.
Vi skulle være i vandet, når vandet var, som det skulle være.
Jeg var altid bange for ikke at nå dønningen -
- og time det forkert.
Det var han aldrig.
"Man skulle mærke dønningen. Man skulle følge den."
Det fortalte han.
Kan du huske, første gang du mødte mig?
Det var måske i Portuguese Bend.
Her er mit -
- minde om første gang, vi mødtes.
Vi var ved poolen.
Alex og jeg havde ens badebukser på.
Sådan nogle stramme cykelbukser med guldspænder på.
Og vi var...
Det her er... Her er vi i vores fritid med matchende -
- badetøj. Vi glædede os alle sammen sådan til, at du og John kom.
Mor var nervøs og fortalte os, -
- at vi skulle møde Johns kone.
Og så møder jeg dig.
Og John siger så:
"Griffin, der... Der stikker noget ud der."
Jeg kiggede ned, og den ene af mine nosser var sluppet ud ved syningen, -
- som var gået op.
Far, John og vist også min mor skreg af grin.
Jeg var knaldrød i ansigtet.
Jeg var så flov.
Du var den eneste, der ikke grinede. Du fortsatte bare...
Du fortrak ikke en mine.
Det har jeg altid elsket dig for.
Men John var ubarmhjertig.
Seks måneder blev til et år.
John skrev en bog om Cesar Chavez og strejken på vinmarkerne.
Joan rejste gennem dalen for at hjælpe med at skrive og lave research.
De skrev utallige artikler -
- til Saturday Evening Post, Holiday, LIFE, og Esquire.
AF JOAN DIDION OG JOHN GREGORY DUNNE
De havde sågar en fast klumme.
Og til trods for deres forskellige stile -
- afleverede de aldrig en artikel, -
- før den anden havde gennemlæst den.
De var hinandens betroede læser.
Overvejede I at få børn på det tidspunkt?
Jeg ville gerne. Han ville gerne.
Men vi kunne ikke.
Lige pludselig blev vi tilbudt et.
Hvad mener du?
Jeg mener -
- telefonen ringede.
"Jeg var i brusebad og brød ud i gråd, da John kom ind og fortalte, -"
- hvad fødselslægen havde sagt.
'Jeg har en smuk pige på Saint John's, ' sagde han.
'Vil I have hende?'
Senere stod vi uden for vinduet på fødeafdelingen -
- og så på en nyfødt -
- med kraftigt mørkt hår -
- og træk som en rosenknop.
På hendes armbånd stod der ikke et navn, -
"- men IO for 'ingen oplysninger.'"
Der var ingen tvivl. Hun skulle være vores. Ja.
Næsten alle, jeg kender, som har -
- fået børn -
- har været bange for, at de ikke kunne magte det.
Men virkeligheden var perfekt.
Jeg kan huske, at jeg tog af sted med hende.
Vi kørte på San Diego-motorvejen og var på vej hjem.
Jeg har altid følt, at jeg knyttede et bånd til hende der.
Det er fra Quintanas dåb, -
- to måneder efter hun kom hjem.
Nok var John frafalden katolik, men han var katolik ind til benet.
Tanken om, at der kunne ske Quintana noget i løbet af de to måneder, -
- så hun havnede i limbo, kunne han ikke holde ud.
Så den første aften -
- ventede John, som ikke var præsteviet, til Joan sov -
- og tog Quintana med ud på badeværelset, -
- hvor han døbte hende under håndvasken.
Vi blev nødt til at flytte, fordi ejerne ikke tillod, vi havde en baby.
"Forfatter og kone" -
- var nu "forfatter, kone, baby."
I de år, jeg taler om, boede jeg i et stort hus -
- i en engang dyr del af Hollywood, -
- som en af mine bekendte nu omtalte -
- som et morderisk kvarter.
PORNOFILM
NØGENHED
Eftersom trangen til at leje -
- et umøbleret hus med 28 værelser i et par måneder kræver noget særligt, -
- var kvarteret primært beboet -
- af rockbands, terapigrupper og min mand, min datter og mig.
De havde et dejligt gammelt Hollywoodhus på Franklin Avenue.
Stort og uden mange møbler.
FORFATTER
Jeg boede der i en periode. Jeg huskede ikke helt hvorfor.
Hun kom ned sent om morgenen.
Jeg var i køkkenet.
Hun tog en kold -
- cola i køleskabet.
Hun havde solbriller på... og var stille.
Der skulle være colaer i køleskabet.
Og de skulle være kolde.
Hvis der var nogen, der tog den sidste cola, så lavede jeg en scene.
Der var altid en stor kasse dåser -
- med salte mandler, som hendes mor sendte til hende hver jul.
Eller oftere, for hun spiste dem hurtigt.
Jeg kan huske lyden, når hun åbnede en. Den kender du godt.
Jeg sad med min kaffe.
Og hun satte sig ned med sin cola og sine mandler.
Ingen af os sagde noget.
Jeg kan godt lide at sidde og observere folk.
Jeg stiller ikke spørgsmål.
Jim Morrison skrev jeg en artikel om.
Rockmusikere er ideelle for mig.
De lever bare deres liv.
- Kunne du lide The Doors? - Jeg var vild med dem.
- Hvad var det, der tiltrak dig? - De var frække.
Jeg skrev en artikel om Haight-Ashbury i 1967.
For mig så det ud, som om vi så toppen af noget vigtigt, -
- der ikke handlede om hippier.
Det handlede om oprørske børn og så videre.
Tanken om at kunne skrive sin tids historie...
INSTRUKTØR
...hvilket Joan gjorde, -
- og i en stil, der var lige så spændstig, -
- facetteret og nuanceret som fiktion, -
- er ganske ekstraordinært.
Hun får den til at gøre ting, ingen andre har formået.
Kernen gav efter.
Det var et land af konkurser, tvangsauktioner, -
- daglige meldinger om tilfældige mord, -
- fejlplacerede børn, forladte hjem og vandaler, -
- som ikke kunne stave de ord på fire bogstaver, de skriblede.
Det var et land, hvor familier jævnligt forsvandt, -
- når de var bagud med betalinger og fik inddraget ejendele.
Unge mennesker drev rundt fra by til sønderlemmet by, -
- mens de kastede både fortiden og fremtiden af sig, -
- som slanger skifter ham.
Børn, som aldrig har lært og aldrig vil lære -
- det spil, der havde holdt sammen på samfundet.
Børn forsvandt. Forældre forsvandt.
De, der blev efterladt, meldte dem savnet -
- og rykkede så selv videre.
Jeg havde et barn på to år, da jeg skrev den.
Så det var særligt livagtigt for mig at se de andre børn.
Det var det, fordi jeg ikke var sammen med mit barn -
- og følte mig lidt afskåret fra hende, ja.
Da jeg endelig finder min kontakt, siger han:
"Jeg har noget, som vil slå benene væk under dig."
Da vi kommer hjem til ham, ser jeg et barn i stuen, -
- som sidder og slikker sine læber.
Det eneste underlige ved hende er, at hun har hvid læbestift på.
"Fem år gammel," siger kontakten, "og på syre."
Hvordan var det at være journalist, da du så det lille barn, som var på syre?
Det var...
Det var det rene guld.
Det er det korte af det lange.
Man lever for den slags øjeblikke -
- hvis man... er i gang med en artikel.
Godt eller skidt.
Vi var undertrykte, ynkværdige -
- klamme englændere, -
- så vi var vilde med hippiebevægelsen.
Vi syntes, San Francisco lød fantastisk.
Så da Joan Didion rapporterede fra hjertet -
- af Haight-Ashbury om, hvordan det var, -
- var det noget af et chok for os.
Det var ikke sådan, vi mente, det skulle betragtes.
Men jeg kan se, at der allerede tidligt -
- er en form for afsky for uorden -
- som er meget karakteristisk for Joans forfatterskab -
- og personlighed.
Jeg boede i Los Angeles.
Og de blade, jeg skrev for, var i New York.
Så jeg skrev om en masse ting, som de ikke så.
Sommetider rammer man en historie...
...som kræver mere plads, end der er plads til i et blad.
Det kan være, jeg skriver en bog, men det har jeg ikke gjort længe.
SJÆL PÅ IS ELDRIDGE CLEAVER
Det stammer fra et digt af Yeats.
Udyret sniger sig Mod Betlehem for at blive født
Den blev anmeldt i New York Times.
De skrev, at det særlige ved den er -
- betoningen af det, der engang hed karakter.
Så sagde det bang.
Du blev pludselig en kendt figur.
SLOUCHING TOWARDS BETHLEHEM AF JOAN DIDION
SOCIALKRITISKE ESSAYS
JOURNALIST OG ESSAYIST TALER UD
Der var engang en, der tog Janis Joplin med til en fest på Franklin Avenue.
Hun havde spillet koncert -
- og ville have en brandy med Bénédictine i en drikkedunk.
Musikere ville aldrig have almindelige drinks.
De ville have sake, champagnecocktails eller ren tequila.
Det var forvirrende at være sammen med musikere.
Den fest var...
Det er måske den største, vi har holdt.
Cirka halvvejs gennem festen -
- indså vi, at folks biler var forsvundet.
"Jeg fortalte parkeringsvagten det, og han sagde: "Hvad kan jeg gøre?
Jeg vidste ikke, det var et slemt kvarter."
Jeg kan huske, at jeg gik op på Quintanas værelse -
- for at tjekke, at alt var okay.
Og -
- der lå stoffer på gulvet.
Jeg var målløs over, man kunne finde på det.
JANIS JOPLIN DØD
Der var mange stoffer i byen på det tidspunkt.
Og det var det eneste, folk kunne tænke på.
De skulle væk. De skulle ud af ens hjem.
SVIN
Fredag aften i Los Angeles -
- blev en skuespiller og fire veninder myrdet -
- under makabre omstændigheder.
Det skete i Roman Polanskis hjem.
Hans kone, Sharon Tate, var blandt ofrene.
Hun var også blevet stukket adskillige gange.
Et af ofrene havde en hætte på, -
- og ordet "svin" var skrevet med blod på døren.
Mange af dem, jeg kender, -
- mente, at 60'erne endte brat den 9. august 1969.
De endte, da rygtet om mordene på Cielo Drive -
- spredtes med lynets hast blandt folk.
Hvor var du, da du hørte om Manson?
I din mors swimmingpool.
Din mor havde en badedragt fra Pucci på.
Telefonen ringede. Hun tog den.
- Det var Natalie. - Natalie Wood.
Natalie ringede for at fortælle hende, -
- at der var sket noget grusomt aftenen før.
Inden Mansonsagen -
- kunne alt forklares.
Og pludselig -
- kom Mansonsagen, og der var intet, der gav mening.
Lille Linda Kasabian, 20 år gammel og gravid i syvende måned, -
- nægter sig skyldig -
- i mordene på Sharon Tate og seks andre.
Linda Kasabian, som jeg interviewede i forbindelse med sagen, -
- fortalte mig, de havde passeret vores hus, og det var uhyggeligt.
Hvordan var det at interviewe hende?
Jeg tilbragte faktisk megen tid sammen med hende, -
- både da hun var i fængsel, og inden hun vidnede.
VIDNER FOR ANKLAGEREN
Det var en underlig... situation.
Jeg stod og tilberedte... aftensmad til -
- Linda Kasabian og hendes barn.
Og barnet var...
Barnet skulle i bad, og...
Det var sært...
Det var sært normalt -
- og samtidig overhovedet ikke normalt.
I dette lys var enhver beretning sentimental.
I dette lys gav alle forbindelser lige god mening -
- og var lige meningsløse.
Prøv at høre her.
Den morgen i 1963, da John Kennedy døde,
købte jeg, i Ransohoff's i San Francisco, -
- en kort silkekjole, som jeg skulle giftes i.
Nogle få år senere blev den kjole ødelagt -
- under en middag i Bel Air, -
- da Roman Polanski kom til at spilde rødvin på den.
Den 27. juli 1970 -
- besøgte jeg butikken Magnin High i Beverly Hills og valgte, -
- på Linda Kasabians anmodning, -
- den kjole, hun skulle bære, når hun vidnede -
- i mordsagen fra Sharon Tate Polanskis hus på Cielo Drive.
Jeg tror, at det er en meningsløs kæde af begivenheder.
Men den ubekymrede morgen den sommer -
- gav det lige så god mening som alt andet.
Artiklerne i The White Album handler om de sene 60'ere og tidlige 70'ere.
Beatles' album, der optrådte i sagen.
Det var et dystert album.
Og det var den periode.
På Beatles' album The White Album -
- er der ballader og Lennons lydeksperimenter.
Der er bløde sange, -
- hårde sange, instrumentalnumre.
Hun gør noget tilsvarende i det essay,
som jeg fandt... dybt, og det tog ti år.
FORFATTER
Jeg mener, at det var i en periode på ti år, hun skrev... på den.
Man kunne ikke skabe en fortælling om tiderne.
De var ikke sammenhængende.
Så hun fandt i stedet ud af at lave et slags verbalt album om de tider.
Det var en tid, hvor jeg begyndte at tvivle -
- på præmisserne for alle de historier, jeg havde fortalt mig selv.
Det er normalt, men det var foruroligende.
JEG ER EN MAND
Perioden begyndte omkring 1966 -
- og fortsatte indtil 1971.
I løbet af de fem år virkede jeg på overfladen, -
- som et kompetent medlem af et fællesskab.
Jeg skrev et par artikler om måneden, -
- udgav to bøger -
- og deltog i den tids paranoia.
Amerikas sælsomhed trængte ind i hendes marv -
- og kom ud via en skrivemaskine.
- Hvad skete der i jeres ægteskab? - Han var ikke glad for det -
- han lavede, og sagen var den, at vi ikke var lykkelige.
Han havde et frygteligt temperament.
Det havde jeg ikke.
- Hvad blev han oprevet over? - Han blev oprevet over alt.
Når du læser mig, skal du vide præcis, hvem jeg er, -
- og hvor jeg er, og hvad jeg tænker på.
Jeg vil have, at du forstår præcis, hvad du får.
Du får en kvinde, som gennem nogen tid -
- har følt sig adskilt fra de fleste af de idéer, -
- der interesserer folk mest.
Du får en kvinde, der på et tidspunkt -
- forlagde den beskedne tiltro, hun måtte have haft til den sociale kontrakt -
- i menneskets bestræbelsers store mønster.
Jeg må hellere fortælle dig, hvor jeg er og hvorfor.
Jeg sidder i et højloftet rum på hotellet Royal Hawaiian i Honolulu -
- og betragter de lange halvgennemsigtige gardiner blafre -
- mens jeg forsøger at reparere mit liv.
Min mand og vores datter på tre er her.
Vi er på denne ø midt i Stillehavet -
- i stedet for at blive skilt.
I STEDET FOR AT BLIVE SKILT.
Læste han den?
Han redigerede den.
Han redigerede den? Hvordan...? Hvad var...?
Hvordan lød aftalen om, at du gerne måtte skrive om -
- dit indre offentlige liv?
Vi havde ikke en aftale.
Vi havde ikke...
Vi betragtede det ikke som en aftale... eller som afgørende.
Vi mente generelt, at man... Man skrev...
Man brugte det, man havde.
Og det var det, jeg havde på det tidspunkt.
På det tidspunkt.
Han lejede en lejlighed i Vegas.
Den var frygtelig.
Han boede der aldrig. Ikke en eneste nat.
Når han var der, boede han på...
På hotel.
Det var ikke en god tid.
Men det endte med at blive en skøn bog.
MINDER OM EN DYSTER TID
EN REJSE IND I FORTVIVLELSE
I skrev begge to meget dystert.
Det var en dyster tid.
Hun befinder sig der og skriver om alskens grumme ting.
Tag nu Play It As It Lays.
Ja, stilen er meget raffineret, men det er emnet på ingen måde.
Der er en sær kontrast mellem emnet og stilen.
Maria kørte på motorvejen.
Hun følte, hendes liv havde et formål, -
- mere end hun længe havde følt, for det var afgørende, -
- at hun var på motorvejen klokken ti.
Ikke på Hollywood Boulevard, -
- ikke på vej hen til motorvejen, -
- men på motorvejen.
Hvis hun ikke var det, tabte hun dagens rytme, -
- dens usikre momentum.
Maria er løsrevet på den måde, en journalist er løsrevet.
Play It As It Lays handler om, hvad Maria ser, -
- og hvad hun føler, -
- og det er... at forsøge at undgå at føle.
Maria var meget mig selv.
Ikke linje for linje.
Det, Maria gennemlever i den bog. Hun er ved at affinde sig med -
- erfaringens meningsløshed.
Det må alle, der bor i Los Angeles, -
- lære at affinde sig med, fordi intet ser ud til at give mening.
Da vi flyttede til vandet, havde jeg det godt.
Joan Didion lever ved havet en times kørsel nord for Los Angeles.
Hun deler livet ved kysten i sin hjemstat Californien -
- med sin mand, John Gregory Dunne, som også er forfatter.
Dagen begyndte med, at John stod op, tændte op i pejsen,
lavede morgenmad til Quintana og fulgte hende i skole.
Så stod jeg op og drak en cola
og gik i gang med at arbejde.
Alle havde deres at se til.
Hvor vigtigt er det at bo her?
Jeg kigger ud på horisonten.
Det er dejligt.
Den er der altid.
Jeg kan godt lide at være her.
Jeg kom tilbage til New York og skrev et brev til hende.
Jeg sendte det til "Joan Didion, Malibu Beach."
Det var den adresse, jeg havde. Jeg havde ikke noget med mig.
Og hun modtog det.
Jeg var tømrer og skulle lave -
- en tilbygning til deres hus ved havet i Malibu.
Jeg tilbragte et par måneder der...
...i deres hjem. Fra tidlig morgen til sen aften.
SKUESPILLER
Hver dag måtte jeg forklare, hvorfor vi ikke var nået længere -
- og at det blev endnu dyrere.
Der blev bygget et rum.
Der blevet lavet reoler.
Der blev lavet terrasser og en vinduesfacade.
Jeg havde en familie.
Jeg tror, jeg blev deres tømrer af samme grund, som jeg blev -
- deres ven, nemlig fordi jeg var -
- ude på dybt vand.
Sådan...
Jeg vidste ikke, hvad jeg skulle.
Joan holdt altid påskefest.
Min familie og jeg deltog altid.
Jeg følte altid, at folk var klogere end mig
og mere kultiverede end mig.
Men jeg følte mig altid velkommen og godt tilpas.
Det var ikke, som man forestiller sig Malibu.
Det var langt ude på landet.
Det var langt væk.
Der var hytter.
FILMPRODUCER
Og der var små huse.
Og folk levede meget hver for sig.
Det var meget...
Joan-agtigt.
Alle og enhver kom i huset.
Brian De Palma,
Steven Spielberg, Marty Scorsese -
- og Warren Beatty.
Warren Beatty var meget lun på Joan.
Både hun og John var klar over det.
Og John plejede at...
Det morede John.
Hvis jeg holdt middagsselskab, sagde Warren:
"Vil du ikke nok placere mig ved siden af Joan?"
Det var en meget hed atmosfære.
Ikke erotisk hed.
Jeg mener en kreativ atmosfære.
Alle talte om film. Alle diskuterede film.
John, som den store fortæller, han var, -
- samlede materiale, og det samme gjorde Joan.
De var rent faktisk interesserede i at høre vores tanker.
Og de var interesserede i vores idéer.
Fade ind. Metro, dag.
Kameraet fokuserer på hendes ansigt, -
- mens hun holder fast i en strop.
Hun ser syg ud og er knap nok i stand til at holde fast.
PANIK I NÅLEPARKEN INSTRUERET AF JERRY SCHATZBERG
I NÅLEPARKENS VERDEN
Jeg læste en bog af James Mills.
Den var skrevet på baggrund af nogle af hans artikler.
Der stod "film" skrevet hen over den.
Jeg bad John og Nick læse den.
Vi lagde hver 1000 dollars.
Man skulle tale med produceren og -
- beskrive filmen med en sætning.
Deres sætning til Panik i nåleparken var:
"Det er Romeo og Julie, men de er junkier."
INSTRUERET AF FRANK PERRY
Så du Play It As It Lays som film?
Eller blev du overrasket?
Nej, jeg blev ikke overrasket over det.
Jeg ville ønske, filmen var bedre.
Den var noget andet. Karaktererne var anderledes.
Pointen var en anden.
Det hele var noget andet, selv om jeg skrev manusset.
Vi griber film lidt sjovt an. En af os skriver et udkast, -
- og den anden fungerer som en slags superredaktør -
- og skriver andet udkast.
Til sidst kan man ikke se, hvem der har lavet hvad.
Med manuskripter får vi lov til at lave noget andet. Og det er sjovt.
Hvis de tilhørte... en religion, -
- ville det være fagforeningens sygeforsikring.
De talte om manusforfatternes fagforenings sygeforsikring -
- i nærmest ærbødige toner.
Når de drøftede den, foregik det meget sagte.
Fagforeningen, "sygeforsikring."
Du har skrevet fiktion, og du har skrevet sande historier.
Hvorfor skriver du film?
Det er sjovt. Det er noget andet.
- Det giver godt. - Det er ligesom at skrive -
- noter til en instruktør.
Det er en...
Det er en helt anden form for -
- beskæftigelse.
- Det er det. - Og det finansierer
- dit egentlige virke. - Ja.
- Som forfatter af bøger. - Helt sikkert.
Book of Common Prayer er meget kompliceret -
- med mange lag, som dog bevæger sig mod samme sted.
Når du skriver sådan en bog, tager du så noter, -
- der med tiden udvikler sig til en historie inde i dit hoved?
Det gør den undervejs.
Det troede jeg ikke på, før jeg skrev en bog -
- men det gør den.
Som du ved, -
- er Joan perfektionist.
Hvis hun tænker på noget og føler, hun sidder fast,
så ryger den i fryseren.
JOANS REDAKTØR
- Ved du godt det? - Er det en metafor?
- Det er... - Nej, i fryseren.
- Hun kommer bogen...? - Manusset kommer i fryseren -
- i en pose, og så vender hun tilbage til det.
Den morgen, da FBI mødte op ved huset på California Street, -
- forstod Charlotte ikke hvorfor.
Hun havde læst om begivenhederne i aviserne, -
- hun lyttede opmærksomt til alt, hvad de sagde, -
- men hun kunne ikke se nogen lighed mellem den skånselsløse rebel, -
- de beskrev, og sin datter Marin.
Som syvårig havde hun stået på en stol for at lave morgenmad -
- og grædt afmægtigt, da hun skulle rydde sit skab.
Søde Marin.
Eller det forsøgte de to FBI-folk at fortælle Charlotte.
Jeg indså... nogle år efter A Book of Common Prayer var færdig...
Jeg indså, at den var... Den handlede om min -
- foregribelse af, at Quintana blev stor.
- Jeg forudså adskillelse. - At hun rejste.
Ja, så jeg bearbejdede faktisk -
- den adskillelse på forhånd.
Så romaner handler om ting, man frygter, man ikke kan håndtere.
Play It As It Lays handlede om mødre og døtre, -
- ligesom Common Prayer handler om en mor og en datter -
- og deres adskillelse.
En roman kan tjene til skræk og advarsel.
Hvis man fortæller historien og bearbejder den, -
- så sker det ikke for en selv.
Ville du efter The White Album gerne bevæge dig væk
- fra det personlige? - Ja, det kedede mig.
Jeg ville gerne skrive om -
- ting, der nu interesserede mig mere.
Det var en svær overgang, indtil jeg fandt... The New York Review.
Jeg spurgte hende: "Hvordan kom du -"
- i gang med at skrive artikler om politik og -
"- El Salvador, Miami og så videre, for du sagde, at du var usikker?"
Hun sagde: "Bob Silvers."
Hun svarede, at han gav hende selvtilliden, -
- fordi han slet ikke tvivlede på hende.
Jeg læste nogle af hendes artikler i LIFE,
hvor hun var en slags specialkorrespondent,
og jeg tænkte: "Sikke en frisk... stemme."
CHEFREDAKTØR
Hun havde ikke skrevet om politik.
Hvordan vidste du, hun kunne det?
Jeg talte med hende og havde læst hendes artikler, -
- så jeg vidste, at hun var umådelig vidende og kvik.
En skarp iagttager.
Og jeg ville gerne vide, af ren nysgerrighed
som redaktør og ven, hvad hun tænkte.
Har du besøgt et lighus?
Jeg tilbragte tid i et lighus i Los Angeles, -
- og så snart man træder ind ad døren, tilpasser man sig, så -
- hvis man pludselig ser et lig -
- eller rører ved et lig...
Eller hvis man overværer en obduktion, bliver man ikke syg.
Det var nok det, der skete i El Salvador.
Det er en forrående oplevelse.
Der var en grusom borgerkrig i El Salvador.
Amerikanerne støttede en meget, meget brutal -
- regering.
Vi talte om det, og tanken var, at hun skulle af sted.
Hun ville gerne.
Hun ville gerne gøre det.
Man læste om disse frygtelige historier i avisen, -
- og man ville gerne kende dem til bunds.
Var det farligt?
I El Salvador?
Det var det farligste sted, jeg nogensinde... forhåbentlig skal være.
Det var uhyggeligt.
Jeg havde aldrig dækket amerikansk politik.
Det var ganske enkelt uden for min interessesfære.
Den fandtes kun for sin egen skyld.
Den lod ikke til at have nogen forbindelse -
- til mennesker på en benzintank.
Den lod til at være adskilt fra resten af landet.
De har det med at tale et særligt sprog, -
- som ikke deles af os andre.
De taler om programmer og politik -
- og om at implementere dem. Eller om studehandler, -
- valgkredse, positionering af kandidaten -
- og distancering -
- og hvordan fortællingen vil udspille sig.
De taler om kandidaternes præstation, og med det mener de hans evne
til at svare udenom.
Ikke som borgere, men professionelle insidere -
- der kan høre toner, som normale mennesker ikke kan høre.
Hendes artikel om Cheney -
- er enormt fremsynet -
- hvad angår Bushs -
- politik og Irakkrigen.
Hun påtog sig at skrive om Bushs regering -
- og først og fremmest Cheney, som hun betragtede -
- som en afgørende -
- mobbende -
- og ganske genial ond person.
Cheney havde al mulig grund til at tro, -
- han fortsat kunne opsøge fiasko og overvinde den.
Tage citronerne, han absolut ville plukke til sig selv, lave limonade -
- spilde -
- og lade en anden rydde op.
"Wilding." Det er det nye slangord blandt teenagere -
- for det at overfalde folk i flok for sjov.
En kvinde, som joggede i Central Park onsdag aften, -
- blev voldtaget og var nær død.
Hun er hvid og arbejder på Wall Street.
Politiet siger, de unge mennesker lavede sjov med forbrydelsen.
Hvorfor blev du tiltrukket af den sag?
Det var helt naturligt for mig.
Alt ved den historie -
- var løgn.
Hun var meget mistroisk over for, at folk hoppede med på...
På det her billede af godt og ondt.
At forstå er at tilgive.
Jeg ønsker ikke at forstå, hvad der driver...
BORGMESTER ED KOCH
...nogen til den slags grusomhed.
Det løser ikke noget at kalde os dyr,
- og vi ønsker at løse problemerne. - Jeg hader de mennesker, -
- der overfaldt pigen og voldtog hende.
Det kan I bande på.
En forestilling, der deltes af dem, -
- der opfattede overfaldet på joggeren -
- som en illustration af det, der var galt med byen -
- var en by, der systematisk var blevet ødelagt og voldtaget af underklassen.
Den modsatte forestilling, som deltes af dem, -
- der opfattede anholdelserne som en illustration -
- af deres egen forfølgelse, -
- var en by, i hvilken de magtesløse systematisk var blevet ødelagt -
- og voldtaget af de magtfulde.
Jeg var bare en knægt fra Flatbush -
- der læste disse elegante ord.
Når man bliver beskrevet på baggrund af sin hudfarve, -
- læser man meget kynisk.
Jeg læste reportager i New York Post, Daily News, -
- og New York Times meget kynisk. Det var nærmest, som om jeg ventede -
- på, at Joan skulle skrive den artikel, jeg skulle læse.
For det var noget -
- ethvert fornuftigt menneske, når man havde fjernet -
- retorikken fra beretningen...
Historien handlede om gammelt nag.
Gammelt politisk nag i byen.
Jeg har altid ment, at hvis jeg selv undersøger noget, er det mindre farligt.
Vi har altid haft en teori om, at hvis man kan se slangen -
- så bider den ikke.
Det er sådan -
- jeg har det med smerte.
Jeg vil kunne se den.
Lægen sagde: "Dit hjerte er dårligt"?
Ja, og at jeg stod -
- over for en hjerte-kar-katastrofe.
Det har det med at gøre en meget opmærksom, -
- så jeg tænkte over -
- hvem jeg var, hvordan jeg kom hertil, og hvordan det påvirkede mig.
Hvorfor flyttede I hertil?
John ville gerne.
Han var rastløs.
Han var kørt sur i det.
Han ville tilbringe mere tid i New York.
Er du lidt modvillig?
Den slags følelser har vi aldrig haft.
Folk har svært ved at tro det, men ingen af os -
- har været misundelig på den anden.
Jeg var glad på hans vegne.
Han motionerede ved at gå tur i Central Park om morgenen.
Sommetider kom han hjem med sladder fra middagsselskabet -
- aftenen før og anden sladder fra dem, han rendte ind i.
Hver morgen ringede John med sladder til nogle af sine venner.
Og hvis vi havde sladder, råbte han: "Joan, tag telefonen!"
Selv om hun sad inde ved siden af.
Men hvis han gjorde det... skulle det være god sladder.
Da min kone levede, var vi vennepar med dem.
Vi spiste tit middag sammen.
Blandt alle de ægtepar, jeg kendte -
- var de mest sammen.
Jeg sagde...
De var den type ægtepar, som -
- afslutter hinanden sætninger.
Men John afslutter Joans sætninger -
- mere end omvendt.
Når man talte i telefon med dem, -
- sad de over for hinanden.
Folk sagde, han afsluttede mine sætninger. Og det gjorde han.
Han stod mellem mig og verden.
Han tog ikke blot telefonen, men afsluttede mine sætninger.
Han var stødpude mellem mig og verden.
Du ved, hvordan børn er. De føler sig overset.
Vi talte engang om, hvordan jeg havde været som mor, og -
- hun sagde:
"Du var fin nok, men lidt fraværende."
Sådan tænkte jeg ikke dengang. Jeg forstod det ikke, -
- for hendes far og jeg havde brug for hende.
Det er sådan, vi har det med at behandle vores børn.
Senere indser vi, at vi måske slet ikke har lyttet til dem.
Vi har lyttet overfladisk til dem -
- uden at det gjorde indtryk.
Og Q blev gift.
Skete det kort efter, de mødtes?
Ret kort.
I var måske bekymrede for hende.
Vi var bekymrede.
Men -
- ikke på grund af brylluppet.
På det tidspunkt virkede det til -
- at være godt... for hende.
Hvad var du bekymret for?
Jeg var bekymret, fordi hun drak for meget. Det var -
- det primære.
Hun ringede og sagde: "Jeg... Susan, jeg har...
Jeg har fået en kæreste."
QUINTANAS VENINDE
Jeg sagde: "Det var da dejligt."
Hun sagde: "Han er fantastisk, og jeg er lykkelig," -
- og jeg spurgte hende: "Hvor har du mødt ham?"
Hun sagde: "Du bliver ikke glad for det."
Han arbejder på en bar... En bar, jeg kommer på."
"Mine forældre er vilde med ham. De er meget glade på mine vegne."
Hun sagde: "Hvis det ikke glæder dig..."
Det er det bedste, der er sket for mig.
Jeg tror ikke, jeg kan -
- tale med dig -
"- hvis du ikke kan glæde dig."
De var glade og lykkelige, og Quintana så lykkelig ud.
Alt så godt ud, og vi myldrede...
JOHN OG JOANS AGENT
...hen i husets kirkelige afdeling -
- for at holde en lille fest.
Vi ønskede dem tillykke -
- og sagde, at vi ønskede, de måtte få smukke børn.
På bryllupsdagen, 26. juli 2003, -
- så vi ingen grund til, at de ikke skulle opleve -
- almindelig lykke.
Bemærk -
- at vi stadig mente, at lykke, kærlighed -
- og smukke børn var almindelig lykke.
24. DECEMBER 2003
Quintana havde været for syg til at deltage i julemiddagen.
Hun ringede om morgenen og sagde, hun næsten ikke kunne trække vejret.
Hun havde været på skadestuen aftenen før, -
- men det var kommet tilbage.
Da hun nåede på hospitalet -
- var hendes tilstand alvorlig.
Hun var døden nær.
Quintana var blevet indlagt med... noget, der ikke virkede -
- specielt alvorligt. Influenza eller noget i den stil.
Men det havde hurtigt udviklet sig til noget andet, og hun -
- lå på intensiv og var...
Hun havde et rør i halsen, så hun kunne ånde og...
John -
- fortalte detaljeret om det, men...
Hans stemme lød anderledes, end den nogensinde havde lydt.
Johns stemme knækkede og jeg... Jeg har aldrig...
Det havde jeg aldrig hørt før.
Han hulkede og sagde:
"Quintana er meget syg. Jeg ved ikke...
Jeg er meget bekymret."
Vi satte os ned.
Jeg var optaget af at lave salat.
John talte, og så gjorde han ikke.
Han holdt venstre hånd op og var faldet sammen.
Jeg sagde: "Lad nu være."
Da han ikke svarede, troede jeg, han var ved at kløjes i noget.
Jeg forsøgte at løfte ham op, så jeg kunne udføre heimlich-manøvre.
Jeg kan huske fornemmelsen af hans vægt.
Han faldt ned på bordet og så på gulvet.
Jeg blev ringet op den aften:
"Jeg har lige talt med Nick Dunne. Jeg har en frygtelig nyhed."
Jeg sagde: "Åh nej, Quintana er død."
Hun holdt en pause og sagde: "Nej, men det er John."
Den aften, han døde... kom jeg tilbage hertil.
Der var... ikke meget...
Der var ikke meget andet at gøre. Jeg ringede til din far.
Det gjorde jeg først.
Og...
Det var den obligatoriske samtale, og -
- så -
- var det det.
Da John døde, var det...
Det var ikke gravøl, men mere som en shiva.
TONY DUNNE NEVØ
Der var folk i huset -
- hele tiden, indtil man bad dem gå.
Jeg var der rigtig meget de næste par uger.
Hendes datter lå stadig på intensiv, og...
Og John var død.
Vi var alle bekymrede for, om hun spiste nok, og...
Hun ville gerne spise congee.
Så jeg tog til Chinatown og købte congee, -
- som er en slags risgrød.
Til sidst sagde hun: "Nu har vi vist spist nok congee."
Jeg var blevet gift med Rosemary.
Vi boede lige rundt om hjørnet.
Rosemary tog tit forbi, men denne aften -
- som vist var kort -
- efter...
Vi tog hen på Johns kontor, -
- og Joan åbnede et af klædeskabene.
Hun stod der bare og funderede.
Og jeg kigger på tingene og formoder, at vi nok tænker det samme, -
- nemlig at hun før eller siden skal af med tøjet.
Hun sagde: "Hvad hvis han kommer tilbage?"
Og -
- jeg kan bare huske, at -
- i det øjeblik, virkede det slet ikke langt ude.
Det virkede sandsynligt.
John kunne ikke blive begravet, -
- før Quintana var rask nok til at deltage.
Hun var ikke...
Hun virkede ikke ret stærk.
- Nej. - På det tidspunkt.
Og -
- hun planlagde at rejse til Los Angeles...
- ...dagen efter. - Desværre -
- opfordrede jeg hende til det, for jeg troede, det ville være godt.
Jeg tog grueligt fejl.
Men det kunne have været en fin idé.
Til Malibu.
Det var det ikke.
Hun ville gerne tilbage til Malibu...
Ja.
Der, hvor hun voksede op.
Hun steg af flyet og faldt og slog sit hoved...
Hun troede, hun var okay og...
Som det er med den slags hjerneskader, var hun ikke det.
Faldet i lufthavnen sendte Quintana i koma.
Der fulgte to års genoptræning, -
- men hun mistede viljen til at kæmpe -
- og fik det så hurtigt værre.
Den sommer gav hun til sidst slip.
ET ÅR MED MAGISK TÆNKNING
Sorg er et sted, ingen af os kender, før vi når derhen.
KÆRE MOR
DA DU ÅBNEDE DØREN
VAR DET MIG, DER STAK AF
Vi ved, at vores nære kan dø.
Vi forventer måske et chok.
Men ikke at det tilintetgør -
- og forrykker både krop og sind.
Vi forventer måske at blive sønderknust -
- og være utrøstelige og ude af os selv.
Vi forventer ikke, at vi bliver skøre.
At vi tager det med ophøjet ro og tror, vores ægtemand kommer tilbage.
Vi kender heller ikke det endeløse fravær, tomrummet -
- den ubønhørlige række af øjeblikke, hvor vi konfronteres -
- med oplevelsen af meningsløshed.
Jeg måtte skrive det ned, -
- for ingen havde fortalt mig det.
Det viste sig at være en måde at tackle det på, men det var ikke planlagt.
Manuskriptet kom bare.
Jeg vidste, hun var i gang med at skrive, men hun fortæller aldrig, -
- hvad hun skriver.
Jeg tog det med hjem, og som man kan tænke sig, var det...
Det var utroligt og uventet.
Og jeg tror, hun følte, hun måtte gøre det.
Hun blev nødt til at nedfælde det for at forstå det...
Det var helt utroligt, at de to ting skete.
John og Quintana.
Quintana er ikke med i bogen, -
- selv om hun var død i august, -
- og jeg fik bogen i oktober.
Det er den første bog om sorg -
- af en ikketroende.
Guderne skal vide, at Joan Didion tror på menneskets evne til at opnå.
At en med den synsvinkel skriver om at møde -
- denne store mur af tab -
- og tomhed, når det menneske, hun elskede, forsvandt -
- taler til en hel række mennesker, -
- som ikke har kunnet finde litteratur om det emne.
Hvem ved, hvad man skal gøre?
Man kan sørge over sin kone, som døde for en måned siden -
- mens alle andre er kommet videre -
- og alt er normalt.
Der er gået nogle måneder, og så skal man åbenbart -
- være normal igen.
Hun skrev ikke gennem et romantisk filter -
- men gennem den dybfølte bitterhed, -
- man føler, når man oplever sorg.
Det er det sværeste at skrive om. Hun gjorde det som journalist.
Hun gjorde det som "Joan Didion" - figuren -
- fra romanerne om en sand historie om sorg.
Det sværeste var at skrive den færdig.
For så længe jeg skrev den -
- havde jeg en form for kontakt med ham.
Og da du var færdig?
"Vi ved alle, at hvis vi selv skal leve, -"
- må vi på et tidspunkt opgive de døde.
Give slip, lade dem være døde.
Give slip på dem i vandet.
Lade dem blive fotografiet på bordet.
Den viden gør det ikke nemmere at lade dem forsvinde i havet.
Året, efter de døde, måtte ikke slutte.
Jeg vidste, at når andet år kom, og dagene gik, -
- ville der ske visse ting.
Mit billede af dem i dødens øjeblik ville blive noget, -
- der skete et andet år.
Min fornemmelse af John og Quintana i levende live -
- ville blive mere fjern -
- dæmpet -
- og forvandlet til det, der tjener mit liv uden dem bedst.
Det er allerede ved at ske.
"Giv for en gangs skyld nu bare slip."
Hej.
Du har godt nok meget suppe.
- Hvem laver den? - Hvilken suppe?
Er det her ikke suppe?
Nej, det er is.
Griffin har behov for at fortælle mig, at mine venner har ringet til ham.
De er bekymrede for mit helbred, især min vægt.
Jeg påpeger, at jeg har vejet det samme siden de tidlige 70'ere.
Det siger Griffin, han godt ved.
Han fortæller blot, hvad mine bekymrede venner -
- har sagt til ham.
Jeg havde tænkt på, det måske var på tide at lave noget helt nyt, -
- og et skuespil kunne være spændende.
Så... jeg talte med David Hare.
Da vi skulle skrive et stykke, -
- havde vi to problemer.
Hun har aldrig skrevet et.
Men derudover havde vi det meget konkrete problem, -
- at Quintana, hendes datter, var død, siden bogen blev skrevet.
Bogen handler om sorgen over hendes mands død, -
- men siden da er hendes datter død.
Så det var min ubehagelige opgave -
- at sige til Joan -
- at hun bliver nødt til at fortælle -
- om ting, der ikke tales om i bogen, men som -
- skal med i stykket, -
- og som hun dengang ikke havde tænkt sig at skrive om.
Men noget af det, der er så dejligt ved Joan, -
- er, at hun aldrig viser sit ubehag.
Så hun sagde ikke på noget tidspunkt:
"Det her gør umådelig ondt."
Hun så det som et job, der skulle udføres.
Og jeg tror, det havde enorme personlige omkostninger.
På det tidspunkt vejede hun 34 kilo.
Jeg sagde: "Hvis jeg skal opføre stykket, -
- skal hun have mere sul på kroppen. Det skal vi have ud af det."
Vi skal fede hende op ved at lave stykket.
Vi skal gøre hende glad, og når vi gør det...
Hun bliver aldrig fed, men hun skal holde vægten.
Vi skal... Og det gjorde hun.
Jeg madede hende med andre ord, og jeg ville...
Hvis vi arbejdede sammen, skulle vi spise sandwicher.
"Jeg spiser ikke min, før du spiser din.
Du skal spise den sandwich."
Vi madede hende, og regissøren -
- formaliserede det sågar og stillede et bord op -
- i en af teaterets fløje, lagde en rødternet dug på -
- og satte et skilt op, hvorpå der stod "Café Didion."
Mellem forestillingerne, eller inden, kom hun derind, -
- og vi gav hende croissanter og syltetøj eller suppe.
Da vi var færdige, var hun i glimrende stand.
Vi var tilfredse, og jeg sagde:
"Skidt med om stykket tjener kunsten, -
- for det har tjent menneskeheden. Joan er blomstret op."
Og jeg tror, at stykket gav hende et holdepunkt -
- på et meget svært tidspunkt.
I det større perspektiv lærte jeg -
- værdien ved en fælles oplevelse.
Publikum er også en del af samarbejdet, og vi er alle sammen om det, -
- hvilket jo minder om selve livet.
Det her skete
30. december 2003.
Det er ikke længe siden, når det sker for jer,
og det kommer det til.
Detaljerne er anderledes, men det sker.
Det er det, jeg vil fortælle jer.
Det var dejligt at se billederne -
- af dig og Joan, der gør jer klar.
Kan du se det, eller skal jeg vippe det?
Ellers kan du vist ikke se det, vel?
Det kan jeg godt.
Er det mig?
Ja.
Hun har mørke briller på...
Du ser meget glamourøs ud der. Ikke at du ikke...
Du har ofte, hvis ikke altid, set meget glamourøs ud, -
- men der er du særligt -
- glamourøs med brillerne.
Der er hun. De yndige piger.
I marts 2009 døde Tash.
Da fik jeg en anden forståelse...
...for, hvordan ting ændrer sig, men ikke kun -
- på en måde, man ikke havde regnet med -
- men også på en måde...
En forandring i vores opfattelse. Det handler Et år med magisk tænkning om.
Det er John.
- Det er John, ja. - Ved siden af Tasha.
Hvor er jeg glad for dem.
Tak, det er jeg også.
Det -
- forandrede min opfattelse blandt andet på den måde -
- at jeg forstod -
- noget, jeg ikke forstod før.
Og det var -
- at man ikke ryger ned i kulkælderen.
Ja.
FORFATTEREN BAG ET ÅR MED MAGISK TÆNKNING
BLÅ TIMER
Bogen hedder Blå timer, for da jeg begyndte på den, -
- vendte mine tanker sig mere og mere mod sygdom.
Potentialets ende, dagene, der svinder bort, -
- den uundgåelige visnen, lyset, der dør bort.
Blå timer er det modsatte af lyset, der dør bort, -
- men de er også en advarsel.
Arbejdet med Blå timer var -
- noget en anderledes oplevelse for dig rent kreativt.
Det var hårdt.
Midtvejs tænkte jeg: "Jeg behøver ikke gøre den færdig," -
- og jeg havde nær opgivet den.
Men -
- jeg holdt ved.
Fordi den handlede om Quintana?
Ja, det var derfor.
Da hun skrev Blå timer...
Da hun skrev Blå timer, så...
Da jeg... Da jeg læste den -
- sendte jeg hende en besked.
Hun skrev: "Jeg skrev den for din skyld.
Der var ingen anden grund for mig til at skrive den."
Det gjorde mig meget oprevet.
Hun sagde: "Du er den eneste, der kan forstå den."
Jeg sagde: "Det er jeg ikke."
Der er mange, der vil kunne forstå den." Men jeg blev meget rørt over...
Den var hendes -
- måde at afslutte den proces, vi havde gennemlevet.
Jeg tror, hun gerne ville tænke på Quintanas opvækst, -
- og hvad der var sket...
Jeg tror, at Joan altid skriver for at finde ud af, -
- hvad hun tænker og føler, så jeg tror -
- Blå timer til dels handlede om det.
Og...
Måske er det også en frigørelse.
Tanken om, at man nedfælder det og så...
Jeg mener ikke, at hun ønsker at glemme det, -
- men man bliver afklaret.
Jeg kunne ikke på nogen måde -
- forholde mig til min datters død -
- i lang tid.
Hun havde meget større problemer, end jeg indså -
- eller erkendte, for hun var...
Samtidig med at hun havde problemer, var hun utrolig morsom og charmerende.
Og det fokuserede jeg naturligvis på.
De fleste af os fokuserer på det, der virker bedst for os, -
- og hendes morsomme side virkede på mig.
Da jeg var lille, lærte børn i Californien om Donnerfamilien.
Det interessante ved den historie -
- er manglen på en plan i tilfælde af modgang.
Planen om at beskytte hinanden og sig selv.
Hun var adopteret.
Jeg skulle passe på hende, og det gjorde jeg ikke, -
- og det tyngede min samvittighed.
En af de ting, der bekymrer os ved døden, er frygten for, -
- at de folk, vi efterlader, -
- ikke kan klare sig selv. Vi skal hjælpe dem.
Men faktisk -
- efterlader jeg ikke nogen.
Jeg ved, jeg ikke længere kan nå hende.
Jeg ved, at hvis jeg prøver, svinder hun bort.
Fordufter.
Ind i intetheden.
Som den blå nat svinder bort.
Forsvind sammen med lyset.
Gå ind i det blå.
Jeg har placeret hendes aske i væggen.
Jeg ved, hvad det er, jeg oplever.
Jeg ved, hvad skrøbeligheden og frygten er.
Det er ikke frygt for det, jeg har mistet.
Det, jeg har mistet, er i væggen.
Det er frygten for det, der kan mistes. Du ser det måske ikke -
- men der går ikke en dag, hvor jeg ikke ser hende.
Hej, og velkommen til Det Hvide Hus.
Tak, fordi I er kommet for at fejre Joan Didion -
- som har gjort sig fortjent til at blive betegnet -
- som en af sin generations mest berømte forfattere.
Tænk, hun ikke modtog denne pris tidligere.
Hendes beherskelse af det skrevne ord -
- udforskning af vores kultur -
- og blotlæggelse af sorgens dyb.
Fru Didions værker er forbløffende ærlige og fyldt med skarpt vid.
Personlige historier gøres universelle, -
- og hun belyser de tilsyneladende perifere detaljer, -
- som er centrale i vores liv.
"Se nok, og skriv det ned," siger jeg altid.
Og når verden ser ud til at være blottet for mirakler,
når jeg gør det, jeg skal gøre
per rygmarv, nemlig at skrive...
Den morgen åbner jeg ganske enkelt bare min notesbog, -
- og i den finder jeg det hele. En glemt konto, der er løbet renter på.
En allerede betalt adgang til verden.
Minderne vender tilbage.
Hvordan det er at være mig.
Det er altid pointen.
OPLÆSNINGER AF JOAN DIDIONS VÆRKER
Tekster af: Jens Kristiansen